Traducere si sincronizare: Marian Matei http://antiiluzii.blogspot.com/
Într-o lume, în care există atât de multă bogătie,
cu orase moderne si resurse îmbelsugate...
cum mai poate exista, încă, atât de multă sărăcie...
în care, atât de multi oameni, trebuie să trăiască din mai putin de un dolar pe zi...
când, familii întregi, trăiesc într-o singură încăpere mică,
aflate în foste cartiere de locuit...
departe de zgârie-nori si centrele oraselor,
unde nu au mijloacele, de a avea grijă de ei însisi.
O viată lipsită de sperantă,
dură, aspră si neiertătoare,
cam asta ar fi caracterizarea sărăciei.
Nu avem motive s-o privim altfel, fiind o problemă de întelegere.
Ce înseamnă, în contextul actual,
dat fiind faptul că există mijloace de a te îmbogăti,
mijloace de a vindeca bolile
si de a amâna moartea,
mijloace de a ne face vietile confortabile ?
Date fiind toate acestea, oamenii tot suferă de lipsuri
si, astfel, în contextul prezent, trebuie să privim asta ca fiind sărăcie.
Sotul meu este somer de cinci ani.
Ca să putem supravietui, el vinde sticle de apă minerală, pe străzi...
la pret de un real (0,5$).
Am fost angajat la un distribuitor de gaze naturale...
dar a început să facă mari reduceri de personal,
iar acum am ajuns să mă descurc cum pot.
În trecut nu locuiam aici, ci pe plajă.
Dar din cauza unui accident...
fetita mea a murit la doar 9 luni...
si a trebuit să cersim bani, ca s-o putem îngropa.
De când el e somer, viata a devenit foarte grea.
Abia asteptăm să nu mai trebuiască să luptăm, să putem pune mâncare pe masă.
Dacă ai copii, trebuie să te zbati să-i poti hrăni.
Când sunt flămânzi, trebuie să le dai să mănânce.
Luciana si familia ei, locuiesc într-o cameră la subsol, fără apă curentă si dorm pe podea.
24.000 de oameni,
mor zilnic de foame sau de boli provocate de malnutritie.
Cel putin 24.000 !
Si asta nu ar trebui să se întâmple.
Avem suficiente resurse ca să nu se întâmple,
dar se întâmplă din cauza sistemului, pe care l-am creat.
Putem spune, fără îndoială...
că, acest sistem, este un esec total.
Din cel mai rational si obiectiv, punct de vedere economic, este un esec.
Mai putin de 5%, din populatia lumii, locuieste în SUA,
dar consumăm peste 25% din resursele lumii
si creăm aproximativ 30% din majoritatea poluării.
Ăsta e un esec !
Unde ar trebui să privim, pentru a întelege cum a început totul...
când unii au început să devină bogati, iar altii săraci ?
SFÂRSITUL SĂRĂCIEI ?
Cred că există un an cheie si anume 1492.
Începând din acel an,
europenii au început să intervină într-o manieră brutală,
în istoria popoarelor din ceea ce numim azi, cele două Americi.
Începând din acel moment, putem vorbi de o globalizare, o mondializare,
fiindcă, aproape toate continentele planetei, în timpul sec. XVI,
au ajuns să fie conectate reciproc,
de o manieră brutală, printr-o dominatie europeană,
care se va răspândi, progresiv, înspre Asia si Africa.
Procesul construirii sistemului colonial modern, global, a durat 500 de ani.
Sistemul capitalist a fost demarat, în perioada modernă,
la momentul începerii Conchistei,
colonizarea si subjugarea popoarelor celor două Americi,
de către iberici.
În acel moment, a început un proces, foarte sistematic si continuu,
concretizat în 500 de ani de exploatare a resurselor
si simultan, în colonizarea terenului si a populatiei.
Oamenii care au fost cunoscuti drept conchistadori si colonizatori,
au sosit din Spania si Portugalia
si, mai târziu, din Regatul Unit si din Olanda.
Ei au furat toate bogătiile incasilor si mayasilor,
tot aurul si argintul, artifactele religioase si bijuteriile
si, apoi, au început să confiste pământul,
ceea ce a distrus economia naturală a popoarelor.
Astfel de practici, începuseră cu mult înainte, în Europa,
prin confiscarea pământului familiilor sărace, de către familiile claselor sus-puse,
lipsindu-le, astfel, de mijloacele de trai.
Când au sosit britanicii, spre sfârsitul sec. XIX,
grija lor a fost justificarea exproprierii terenurilor, care nu le apartineau
si au făcut-o folosind propriul lor sistem legal.
Au făcut asta, printr-un sfat, primit de guvernul colonial, în 13 decembrie 1897,
care spunea că, în tările în care nu există forme de guvernământ centralizate,
pământul apartine reginei Angliei.
Declarând absenta formelor centralizate de guvernare,
au luat în stăpânire tot pământul.
Au inventat legi care confirmau asta
si, apoi, au putut da, colonistilor, pământul în arendă,
arendă pe 999 de ani sau alte formă de arendă.
Putine familii, au în proprietate mari suprafete de teren,
care nu produc nimic
si, simultan, indigenii nu-si pot folosi propriile pământuri.
Motivul e că, prin lege, pentru fiecare cap de vită,
ai dreptul să posezi între 5 si 50 hectare de teren.
Cu o singură vită, pot justifica 50 de hectare de teren.
Toate aceste terenuri sunt neproductive
si, ei, sunt ceea ce noi numim "acaparatori".
Este un caz în care, cineva, poate profita de teren,
fără a produce absolut nimic.
Acesti indivizi sunt latifundiari,
mari latifundiari ce provin din era colonială
si care au perpetuat acest sistem.
Pământurile au fost confiscate si însusite de conchistadori si colonisti,
în America de Sud, Asia si Africa,
fie prin fortă, fie prin impunerea de taxe, pe om sau colibă,
pe care oamenii nu le-au putut plăti.
Astăzi, după mai bine de 500 de ani
si după zeci de ani de la independenta acestor tări,
oamenii tot nu si-au luat pământurile înapoi,
care, încă, sunt în mâinile marilor proprietari de teren
si ale corporatiilor transnationale.
Suntem poporul Maasai...
si, traiul nostru, depinde de cresterea animalelor.
Turme de vaci, capre si oi.
Nu cunoastem alt mod de trai.
Chiar si înainte ca, puterea colonială, să vină să conducă Kenya,
noi trăiam pe aceste pământuri.
Poporul Maasai a fost gonit din Valea Kinango,
spre Valea Marelui Rift, unde trăim acum.
Dar ne-am întors, fiindcă acest teren ne apartine.
Dar, după independentă,
pământul nostru, a fost dat unor oameni puternici din guvern.
Două genuri de britanici, au venit în Kenya: cei cu arme ca să ucidă si să fure terenul
si cei cu Biblia, ca să ne însele.
În Kenya, la finalul erei coloniale, albii, doar 1%, stăpânesc 50% din terenul arabil.
Devenind o colonie britanică,
intri, de fapt, în proprietatea cuiva, atât tara cât si oamenii.
Si, dacă analizezi istoria,
indigenii nu au fost recunoscuti drept fiinte umane.
Asa că, totul, a intrat în proprietatea exclusivă a imperiului.
În tinutul din care provin,
indigenii au refuzat să lucreze pe acele plantatii.
Si, dacă veneau la muncă, veneau când vroiau, uneori chiar deloc.
Asa că de aceea au introdus legile de muncă, prin sistemul Kipenda.
Sistemul Kipenda, este un sistem de înregistrare,
în care, fiecare bărbat, la momentul împlinirii a 16 ani,
trebuia să aibă un dosar de muncă
si, astfel, s-au asigurat că, toti muncitorii bărbati, vor munci
si de aceea, legile coloniale de muncă,
au fost, de fapt, legi sclavagiste.
De fapt, acum, în sec. XXI,
încă mai avem familii prizoniere
si-i putem numi "captivi" sau "prizonieri", fiindcă, de fapt, sunt sclavi.
Aceasta este notiunea corectă, de sclavi,
fiindcă nu primesc nici o plată pentru munca lor.
Au datorii, care se transferă din generatie în generatie.
Nici nu pot părăsi fermele, fiindcă le sunt îndatorati sefilor.
Si nu e vorba doar de indivizi, ci de familii întregi.
Copii muncesc si nu se duc la scoală, fiindcă trebuie să muncească.
Si nu muncesc decât pentru hrană.
Fiindu-le distruse economiile lor naturale,
oamenii au fost fortati să muncească pentru noii stăpâni.
Se estimează, actual, că 60-80 de milioane de oameni,
încă trăiesc în conditii similare sclaviei, în toată lumea.
Muncesc uneori cu familiile lor,
în zone rurale, pe plantatii si în mine,
dar si în orase, în schimbul hranei si al adăpostului.
Sao Paulo este cel mai mare stat care produce etanol, în Brazilia
si, în acelasi timp, este cel mai bogat stat.
Si, ca să vă dau doar un exemplu,
anul trecut au murit 17 muncitori,
la locul lor de muncă.
Au murit de extenuare.
Alti 419 muncitori,
au murit din cauza muncii lor,
suplimentar, fată de câteva cazuri de muncă fortată,
printre muncitorii de la trestia de zahăr, pe care le-a înregistrat Ministerul Muncii.
Plantatorul priveste, muncitorul, ca pe un sclav.
Ei nu s-au răzvrătit, asa că...
plantatorilor de azi, le este mult mai usor să se îmbogătească,
decât în sclavagism.
Pe atunci, patronul era stăpânul de sclavi
si trebuia să se îngrijească de sănătatea si alimentatia sclavilor,
trebuia să aibă grijă de adăposturi, chiar dacă erau barăci pentru sclavi.
Astăzi, patronii, nu mai au astfel de griji.
Acum trebuie doar să conducă un camion, până la periferiile orasului,
îi urcă în camion, îi aduce înapoi... fără nici o grijă.
Odată terminată recoltarea, muncitorul ce locuieste la periferii,
trebuie să găsească alt mod de a supravietui, vânzând înghetată sau popcorn.
Copiii ajung să se prostitueze, să ia droguri,
găsesc alte alternative în lumea interlopă.
Ni s-au promis foarte multe, înainte de a veni aici,
că ni se va da tot necesarul: băuturi, cizme... tot setul,
dar, când am ajuns aici, nu am primit nimic.
Trebuie să ne trezim la ora 1 a.m., fără a putea face focul măcar.
Nu sunt decât patru plite, la care trebuie să gătească 80 de oameni.
Trebuie să ne trezim la 1 a.m., pentru micul dejun, altfel nu mâncăm nimic.
Apa pe care o folosim, e plină de rugină.
Dacă facem baie azi, mâine suntem bolnavi.
Echipamentul îl primim cu târâita.
Mai întâi sapca, apoi vin cizmele si, chiar si acum...
unii muncesc desculti, fiindcă nu si-au primit echipamentul.
Muncesc aici de 4 luni.
Mi-au luat permisul de muncă si nu mi l-au mai dat înapoi.
Am vorbit cu multi sefi, care mă tot mint,
fără să-mi dea permisul înapoi.
Ajungem aici, la 3 dimineata
- unii mai vin si pe la 4 - dar noi ajungem aici, de la barăci, la 2:30 sau 3.
Ca să primim salariul zilnic, trebuie să tăiem 40 de baloti
sau 32 când trestia e tare, asa ca asta.
Dacă nu facem norma, nu suntem plătiti.
Facem 12 reali si 34 de centi pe zi (6,50 $).
Nu ne plătesc bine aici, fiindcă ne fură jumătate.
Mâncăm mălai, mâncarea săracilor...
uneori biscuiti, când putem cumpăra... si fasole.
Am sase copii si dacă mănânc ce câstig aici, nu mai duc nimic acasă.
Problema e următoarea:
oricine primeste pământ, primeste o casă.
Fiindcă, în aceste zile, săracii care nu au o casă a lor,
sunt cei care cersesc.
Întelegeti ?
Săracii care au unde trăi, în aceste zile,
o cameră de dormit, fără să plătească chirie, pot fi considerati bogati.
Să muncesti astfel, nu e de trăit.
De aceea e plină lumea de hoti.
De aceea avem crime... somaj.
Edinaldo este tăietor de 17 ani, câstigând, în medie, 27,50$ pe lună.
Colonialismul a avut consecinte durabile, foarte neplăcute,
pe care le vedem si astăzi, în tările sărace.
Si, colonialismul, este unul dintre motivele pentru care tările continuă să fie sărace,
mostenirea rămasă, a violentei,
din cauza celui mai evident exemplu, care este comertul cu sclavi,
prin care, milioane de africani, au fost capturati,
răpiti si trecuti peste ocean, în conditii oribile, pentru a fi sclavi,
pentru puterile coloniale.
Cred că trebuie să plecăm, de la conditiile prealabile ale capitalismului.
Capitalismul nu poate exista fără munca gratuită.
Munca este elementul cheie,
costul productiei.
Deci, noi vorbim, aici, despre un capitalism expansionist,
care va căuta, permanent, astfel de circumstante.
Decalajul dintre tările cele mai bogate si cele mai sărace, era de:
3 la 1 în 1820,
35 la 1 în 1950,
74 la 1 în 1997.
Mină de aur Ouro Preto, Brazilia
Imperiile europene, s-au construit pe bogătii furate din colonii
si pe munca ieftină sau gratuită, furnizată de sclavi.
Minele de aur ale Braziliei si cele de argint ale Boliviei, precum Potosi,
le-au furnizat, imperiilor europene, capitalul initial necesar,
pentru a initia si finanta revolutiile lor industriale.
Averile create au fost atât de uriase,
că, dealul Potosi, a fost reprezentat curând, ca Fecioara Maria, în arta religioasă.
Însusi Papa a dăruit, Africa, coroanei portugheze
si, America de Sud, celei spaniole.
Dar, imperiul spaniol, era atât de îndatorat,
din cauza războiului său "sfânt" contra islamului,
încât, de bogătiile sale, au beneficiat doar creditorii din nordul Europei.
Transferul de resurse, ce a avut loc pe atunci,
s-a făcut, în pricipal, în aur si argint,
dar si în asa-zisele "vegetale pretioase".
Mai presus de toate, trestia de zahăr,
a fost principala sursă a acumulării de averi,
ce a avut loc în Olanda si Regatul Unit.
A fost una dintre conditiile, ce au favorizat extraordinara lor bogătie,
care a devenit punctul de plecare, pentru proiectul colonial englez
si pentru revolutia lor industrială.
Olanda era o tară de un milion de locuitori,
dintr-o zonă defavorizată, fără resurse naturale.
Si, teoria neoclasicilor si a neoliberalilor,
afirmă că, dacă un popor ales, impulsionat de protestantism,
în conditii adverse, poate deveni cel mai bogat popor al planetei,
asta înseamnă că a adoptat un sistem economic superior altora.
Ce nu ni s-a spus, a fost că olandezii au fost barbari,
în modul în care si-au exploatat coloniile asiatice
si că au luat, din Asia, tot ce au putut.
Pe baza comertului, cu produse importate din Asia,
au acumulat bogătii extraordinare.
De aceea, la un moment dat, Amsterdam a devenit centrul financiar mondial,
înainte ca, acest statut, să-i fi fost transferat Londrei.
În Bolivia, în adâncurile celei mai bogate mine ale Americii de Sud,
minerii de la Potosi, au construit un muzeu, pentru a onora memoria strămosilor
si pierderile lor.
A existat o lege, impusă pe atunci, care a fost teribilă pentru noi,
care s-a numit "La Mita".
"La Mita" forta oamenii să muncească în mină, timp de 6 luni,
fără a iesi afară.
Un om trebuia să doarmă, să mănânce si să muncească în mină,
fără să iasă afară.
De aceea au murit, atât de multi oameni, în mine.
Există un scriitor, Eduardo Galeano, care a spus
că, din tot argintul care a fost extras de la Potosi,
ce s-a scos din acest deal,
s-ar fi putut construi un pod,
de la Potosi până în Spania.
Asa că imaginati-vă cât argint s-a extras din acest munte.
Tot el a spus că, un alt pod, ar fi putut fi construit,
de la Potosi până în Spania,
din oasele oamenilor ce au murit în mină.
Potrivit istoriei, au fost mai mult de 8 milioane de oameni, care au murit aici.
Fiindcă nu aveau dinamită si prea multă tehnologie, pe atunci,
munca manuală era foarte importantă.
De aceea, spaniolii, au început să aducă sclavi negri, din Africa,
pentru munca în mină.
Ei au avut probleme uriase,
din cauza altitudinii, frigului, muncii grele si malnutritiei.
Asa că, spaniolii, au decis să mute acesti sclavi negri,
pe plantatiile din jurul La Paz, unde produceau frunze de coca
si fructe ca banane, portocale etc.
la fel ca si orez sau cafea.
De la 1503 la 1660, Spania a luat suficient argint, din Lumea Nouă,
pentru a multiplica rezervele europene de patru ori.
Europenii, cărora li s-au alăturat repede nord americanii
si, mai târziu, în a doua jumătate a sec. XIX, japonezii,
care au devenit, ei însisi, o importantă putere colonială,
ce a făcut mult rău în Asia, în timpul sec. XX...
au devenit împreună, începând din a doua jumătate a sec. XIX,
ceea ce noi numim "Triada",
însemnând Europa Occidentală, Japonia si America de Nord,
care au început să dicteze, restului planetei, regulile jocului
si să impună un model economic, care este capitalismul.
Mai întâi ne-am introdus în contextul pietei mondiale
si în expansiunea capitalismului pe întreaga planetă...
ca tări care-si externalizau excedentul economic.
Din cauza colonialismului, bogătiile generate,
fie prin muncă umană, fie prin resurse naturale,
nu au rămas în tară, ci au fost externalizate,
trimise în exterior.
Din nefericire, colonialismul, este totdeauna parte a expansiunii capitaliste.
Pentru a mentine acest nivel al extragerii bogătiilor,
cuceritorii trebuiau să-si mentină, coloniile, într-o stare de dependentă.
Ei au atribuit o functie, fiecărei tări sau regiuni,
ca producători ai unor anumite minerale sau recolte,
cum ar fi ceaiul, cafeaua, cacao sau trestia de zahăr,
care puteau fi exportate, înapoi, în tările mamă.
Aceste monoculturi impuse, au prăbusit aceste tări,
într-o economie închisă si o stare de dependentă totală,
supravietuitorii popoarelor lor, fiind dependenti, acum, de bunăvointa tării mamă,
din care trebuiau să importe hrană.
Consecintele acelei practici,
încă mai pot fi constatate, 500 de ani mai târziu.
Independenta nu a adus si eliberarea economică.
Am încetat de a mai fi colonie spaniolă, pentru a deveni una britanică
si, mai apoi, una a Statelor Unite ale Americii.
În tot secolul XIX,
Venezuela, a continuat să fie un exportator de cafea si cacao.
Către sfârsitul secolului XIX,
a avut loc a doua revolutie industrială mondială
si se stia că exista petrol în Venezuela,
deoarece, colonialistii, au văzut nativii folosind petrolul, ca leac
si folosindu-l pentru a-si repara bărcile.
Venezuela, a devenit mult mai importantă.
Am încetat să mai fim o tară agricolă, devenind o tară petrolieră.
Guvernul nostru, trebuie să înceteze să se mai gândească, la Brazilia, ca la o colonie.
Politicile, de acum, sunt identice cu cele din perioada colonizării.
La modul repetitiv, în istorie,
functia Braziliei, în economia internatională,
a fost de a produce mărfuri ieftine, pentru nord.
Înainte, la începuturi, a fost zahărul si acum ne-am întors la trestia de zahăr,
apoi a fost cafeaua,
apoi a fost aurul.
Mereu producem mărfuri ieftine, de bază, pentru nord.
Asta înseamnă că, resursele naturale ale Braziliei
- din orice tară, de fapt -
ar trebui folosite, pentru rezolvarea problemei hranei propriei populatii,
dat fiind faptul că, în Brazilia, avem 50 de milioane de oameni,
care sunt înfometati, în fiecare zi.
Si noi continuăm să importăm lapte din Europa, orez din Tailanda
si alte alimente de bază din Argentina, Uruguay si Chile.
Este rusinos pentru poporul Braziliei.
Sunt capul unei familii de opt membri:
sotia, cinci copii si trei nepoti.
Fata necesită îngrijire medicală, foarte des.
Si ar trebui să meargă la o scoală specială
si, acolo unde locuiam înainte, devenise mai mult decât imposibil,
fiindcă, întreaga mea viată, am trăit si muncit în agricultură.
Am putut obtine acest mic teren, de aici...
si, încetul cu încetul, m-am luptat să ridic această casă.
Si am început să plantăm pomi fructiferi, prin jur.
Am lucrat în agricultură timp de 47 de ani.
Din acesti 47 de ani, am fost persecutat timp de 40 de ani
si, chiar am fost persecutati, de aceeasi oameni din guvern,
care tot trimiteau politia si alte organizatii statale.
Am avut o multime de vecini si colegi,
care lucrau în agricultură si au fost aruncati în închisoare ca niste criminali,
timp de peste 48 de zile, doar fiindcă lucrau pământul.
Vă spun că obisnuiau să fie 600 de familii aici si acum au rămas doar 6.
Guvernul a vrut să scape, de tot ce cultivam noi aici, ca să poată importa.
În America Latină, 1%, dintre cei bogati, au un venit de 400 de ori mai mare,
decât 1% dintre cei mai săraci.
Obtinând resurse naturale si fortă de muncă gratuită,
europenii aveau nevoie, acum, să creeze noi piete, pentru propriile lor produse.
Au separat agricultura de industrie,
împiedicând astfel, fermierii, să-si facă propriile unelte, haine si alte ustensile,
transformându-i în cumpărători de mărfuri.
Toate industriile existente, au fost distruse
si, colonistii, au fost fortati să cumpere bunuri fabricate si echipamente,
de la stăpânii lor coloniali.
Olandezii au distrus industria textilă indoneziană
si au construit o industrie textilă, în Olanda.
La fel au făcut cu ceramica.
Textilele si ceramica, despre care ni se spune că sunt olandeze,
sunt produse, de fapt, cu tehnici copiate din Indonezia si, în special, din Java
pe care le-au reprodus în Olanda, asigurând bogătia industriei.
Distrugerea structurilor politice, distrugerea structurilor sociale
si, de asemenea, a cunostintelor traditionale...
mă gândesc la distrugerea artizanatului indian...
si la faimoasa declaratie a lui Marx, când vorbea de câmpiile Gangelui,
albite de oasele tesătorilor indieni.
Este cât se poate de adevărat că, în sec. XVIII,
industria textilă indiană, era de o calitate net superioară celei britanice.
Britanicii au distrus industria textilă indiană
si au împiedicat comerciantii, din imperiul britanic, să importe tesături
si alte produse fabricate de colonii.
Asadar, totul era produs la Londra, copiind tehnicile indiene
si, plecând din Londra, aceste textile erau exportate - mai ales bumbacul -
la modul fortat, în India.
Este un caz de exploatare, de jefuire
si de distrugere a ceea ce existase acolo.
Am distrus, de fapt...
cadrul si structurile sociale,
dar am distrus, de asemenea, mijloacele de trai.
Vom vorbi, imediat, de tesătorii indieni
si e clar că, în India, dacă analizăm cronologic aparitia foametei,
aceasta corespunde cu distrugerea structurilor artizanale,
a proprietătii agricultorilor asupra terenurilor
si cu reformele funciare, impuse de britanici.
Aceste provocări sunt încă valide.
Unii dintre colonistii britanici, când s-au mutat din tară, în 1964-65, până în 1970
si-au restabilit, acum, operatiunile în Europa
si, ca atare, noi am devenit producători de materii prime,
iar ei sunt, acum, agentii de procesare si vânzare.
Asadar, recoltelor noastre, li se adaugă valoare, departe de Africa.
Deoarece, cum ar fi prăjitul cafelei, ca să ne referim, în special, la această recoltă,
este făcut departe de Kenya.
De fapt, cred că stiti că, Germania, care nu are un singură tufă de cafea,
este cel mai mare exportator de cafea.
La fel cu ceaiul.
Ceaiul pe care-l consumi în Sudan,
trebuie dus mai întâi în Europa,
apoi, Lipton, îl readuce în Sudan
si într-un număr de alte tări, din nordul Africii si din lume.
Una dintre mostenirile colonialismului,
este aceea că, tările sărace ale lumii a treia,
continuă să exporte materii prime
si, tările Europei si Americii de Nord,
produc si exportă, produse finite.
Aceasta se datorează unei practici, instituită de multă vreme
si intentia a fost de a se asigura că, tările lumii a treia,
rămân înapoiate si dependente, incapabile vreodată să se dezvolte.
Deci, chiar si azi, ele continuă să supravietuiască,
din exportul de materii prime.
Si, întotdeauna, a fost dezavantajul tărilor exportatoare de materii prime
si cred că se agravează anual.
Din 1960, tările lumii a treia,
au suportat o scădere cu 70%, a pretului exporturilor agricole,
comparativ cu pretul produselor manufacturate, importate.
Principala mostenire a colonistilor, a fost schimbarea de mentalitate,
religie si cultură.
Au venit cu Biblia într-o mână si cu o puscă în cealaltă,
predicând exclusivitatea mântuirii
si impunând crestinismul cu forta, tuturor,
distrugând orice simbol religios indigen, pe care l-au putut găsi.
Vorbind despre colonialism...
doare si să-ti aduci aminte.
Din acel moment, ne-am uitat propria cultură
si limba noastră scrisă si vorbită.
Indienii Aymaras, au existat cu mult înaintea incasilor
si am avut o cultură cu totul diferită
si am avut chiar propria noastră scriere, numită Quipu.
Si, acum, totul s-a pierdut, nu o mai avem.
Ne-a fost furată.
Pentru ce ?
De ce am fost jefuiti ?
Pentru a ne supune mofturilor lor si a le deveni servitori.
Consecinta cea mai importantă, legată de o formă anume de colonizare,
a fost convertirea religioasă prin munca misionarilor etc.,
a fost o colonizare mentală, colonizarea imaginatiei,
impunerea fortată a unei culturi,
un imperialism cultural,
ce a condus la distrugerea unor structuri mentale,
cum ar fi conceptul timpului, al spatiului...
care a provocat, de fapt, în acele societăti, pierderea identitătii de sine.
Conchistadorii si colonistii, au introdus conceptul superioritătii,
în ce priveste rasa si cultura,
în care, indigenii, erau considerati obiecte,
destinati de Dumnezeu, să fie sclavii omului alb.
Aceasta a creat milioane de oameni marginalizati,
care nu si-au recâstigat, până azi, locul meritat în societate.
În vremurile coloniale, nu era tolerată nici o egalitate,
între oamenii albi si cei de culoare,
nici în biserică si nici în stat.
Chiar si azi, când se celebrează mesa, în Catedrala din Sucre,
fosta capitală boliviană,
bătrânii indigeni, care îndrăznesc să intre,
stau încă pe jos.
În acelasi timp, în capela de peste drum, construită pentru indigeni,
o formatie locală, încearcă să reproducă propria cultură pierdută si traditia.
Credinta într-o formă colectivă de organizare socială,
a fost cea mai bună protectie, a populatiei indigene,
împotriva economiei de consum,
cea pentru care nu aveau nici o preferintă.
Ei credeau în proprietatea comună si utilitatea publică,
în care, valorile grupului, erau împărtăsite de toti.
Exact acest lucru, trebuia înlocuit de europeni,
prin conceptul interesului individualist,
care impulsiona expansiunea europeană.
Unul dintre scopurile europenilor, în stadiile timpurii ale explorărilor,
a fost de a impune crestinismul, oamenilor din lume.
În acelasi timp, aceasta a dezvoltat o nouă formă de crestinism incipient,
care era foarte egoist
si acesta a fost asociat, îndeaproape, cu o viziune egoistă asupra proprietătii.
Au existat, întotdeauna, anume elemente ale utilizării private
- ale unei anume familii, ce folosea o proprietate -
dar erau întotdeauna conectate, cu o anumită afiliere comunală.
Prin ideea modernistă, asupra proprietătii private,
cineva putea folosi o proprietate, fără a avea vreo obligatie
sau vreo relatie mutuală, cu comunitatea.
O aveai si o puteai folosi cum doreai, fără a datora nimic, nimănui.
Într-un fel, acesta a fost un sistem de "fiecare pentru sine"
si se poate spune, că a fost începutul capitalismului.
Deci, în această perioadă, avem un mariaj, între ideea religioasă a individualismului
si cea a individualismul în proprietatea privată.
Si poate că nu vom putea fi capabili, să abolim sărăcia
si să inaugurăm o epocă de aur.
Prin eradicarea proprietătii private, totul va fi bine,
fiindcă nu functionează si trebuie să recunoastem asta,
că nu merge si că suntem tentati să mergem în acea directie.
Suntem restrictionati doar de realism,
dar, în acelasi timp, este important să întelegem,
că acest lucru este necesar.
Nu solicităm ceva rupt de realitate,
ci există baze realiste,
că inechitatea proprietătii private,
este cauza inechitătii distribuirii averilor,
în vietile noastre.
Cei mai bogati 1%, din populatia lumii, stăpânesc 32% din bogătia ei.
Acumularea de resurse, în emisfera nordică,
a creat acest dezechilibru urias,
făcând Nordul extrem de bogat,
permitând Europei să-si dezvolte industriile
si să creeze societăti de consum,
în timp ce, oamenii ce trăiesc în Sud, au devenit săraci,
putând fi doar martorii distrugerii economiei lor nationale,
ce a fost înlocuită de o economie de consum.
Conditiile prealabile ale capitalismului
- munca, piata si resursele strategice -
sunt toate legate de procesul unei acumulări primitive.
Trebuie să deposedezi,
prin diferite căi,
pentru a face toate aceste lucruri.
Trebuie să lucrezi în fabrică, dacă nu ai acces la pământ,
- asta înseamnă deposedare.
Ceva poate deveni o piată, doar dacă este scos din contextul de non-piată.
Ceva trebuie cumpărat si vândut.
Poate deveni o resursă strategică, doar dacă exploatezi acea resursă.
Acumularea primitivă, nu a avut loc peste noapte,
a avut loc, astfel, în circumstante specifice, în Brazilia secolului XVI.
Dar, acumularea primitivă, este repetitivă.
Are loc, la modul repetat, în diferite conditii.
Desigur că e vorba de acumulări enorme,
dar realitatea e că nu suntem mai putin dependenti,
de resurse strategice cheie, acum,
decât eram în 1890.
Si nu e vorba doar de petrol, ci de toată gama de minerale si resurse cheie,
care ne sunt absolut necesare.
Resursele Sudului, sunt esentiale pentru dezvoltarea Nordului
si, astfel, modul în care sunt determinate, accesul si controlul acestor resurse,
devine critic pentru Nord.
Pentru asta s-au dus mereu luptele.
Se întâmplă de peste un secol si continuă să se întâmple
si, în special, când vine vorba de resursele subsolului.
Doar priviti în jur !
De ce durează atât de mult, războiul angolez ?
Sau cel din Congo ?
De ce nu ne interesează, ce se întâmplă în Somalia ??
Fiindcă nu mai este nimic de expropriat, acolo,
dar există ceva de expropriat, în Sudan si Congo si Angola si în alte locuri.
Asa că, războiul pentru resurse, va continua.
Locuiesc în această baracă si am nevoie de 2.000 reali (1.100$) să o pot plăti.
Si sunt oloagă si nu mint că muncesc din greu.
Actualmente, trăiesc aici... în acest mod.
Dumnezeule, oriunde ai fi, ajută-mă !
Am nevoie de 2.000 reali, să plătesc baraca asta.
Înainte dormeam în stradă, împreună cu copiii.
Muncesc din greu, sunt o luptătoare si nu pot plăti.
Pentru ca, sotul meu, să-i poată cumpăra ei lapte,
trebuie să lucreze toată ziua în soare.
Uneori pleacă flămând.
Cheltuim 25 reali (14$) pe lapte, scutece...
medicamente si lucruri pentru casă.
Laptele costă 5 reali (2,7$); 5 pentru lapte si 5 pentru pâine.
Sunt o multime de oameni, ce nu-si pot aduce pâinea zilnică, acasă.
Sunt fabricant de tapioca, desi nu par a fi.
Când merge prost, vând doar 10 sau 7 sau chiar 2...
iar uneori vin acasă, fără să fi vândut nimic.
Vând una cu nucă de cocos, pentru 1 real (0,5$).
Vietile noastre sunt mereu astfel.
Nu avem slujbe permanente si câstigăm putin.
Si va continua, astfel, prin grija lui Dumnezeu si a celor puternici.
Astăzi, peste un miliard de oameni, trăiesc în mahalalele din Sud.
De la finalul WW II, am început să abolim imperiile.
Totusi, SUA, care a avut foarte putine colonii,
se uita cu invidie la coloniile britanice, franceze si japoneze
si sustinea independenta acestor tări,
gândind că, după aceea, vor putea fi controlate si altfel.
Exact asta se întâmplă astăzi.
Aceste tări sunt, formal, independente politic,
au propriile lor guverne,
dar sunt integrate unui sistem institutionalizat,
care reintroduce o formă de neocolonialism.
Fiindcă, o întreagă serie de politici, ce au fost aplicate în tările Sudului,
le-au îndatorat, din ordinul Washingtonului,
prin asedierea de către Banca Mondială sau Fondul Monetar International.
Asa că, aceste tări, trebuie să se supună regulilor,
adoptate de Organizatia Mondială a Comertului, cu sediul la Geneva.
Există un fel de ordine mondială,
pe care tările occidentale europene si SUA, încearcă să o mentină.
Este o ordine foarte post colonială,
în sensul că nu încearcă un control politic direct, al acestor tări,
dar se doreste integrarea lor, într-o ordine economică internatională
si chiar o ordine politică.
Si astfel, prin definitie, evolutia economică si dezvoltarea industriilor locale,
sunt angrenate, la modul natural, în acoperirea nevoilor Nordului,
prin extragerea resurselor, folosirea muncii ieftine,
nerespectând formele competitive.
Asa că, pentru a produce masini în Africa,
se va ajunge acolo, la folosirea fortei de muncă s.a.m.d.
Si astfel, într-un anume sens, este doar forma subtilă a unui imperiu,
dar nu a unuia traditional.
Asa că, pentru oricine are o perspectivă istorică amplă, nu e ceva surprinzător.
Când, tările Sudului, si-au dorit independenta
datoriile acumulate, ale puterilor coloniale, folosite pentru deschiderea de noi piete,
au fost transferate guvernelor nou formate,
prin violarea flagrantă a legilor internationale.
Singura solutie, oferită de Nord,
a fost o îndatorare mai mare, la dobânzi extrem de mari,
pentru a plăti datoriile initiale.
Aceste state nou formate, si-au pierdut imediat suveranitatea
si au devenit si mai dependente de tările nordice,
care au putut, mai apoi, să dicteze politici agricole, comerciale si vamale
si să acorde privilegii, speciale, corporatiilor străine,
cum ar fi monopolurile asupra extractiei miniere
sau exploatarea monoculturilor.
Statele independente, s-au născut datoare, încă de la început,
ceea ce a permis, Băncii Mondiale, să spună:
"Ne sunteti datori, deci trebuie să ne ascultati sfaturile
si noi vă vom spune cum să vă dezvoltati."
Si acum, suntem în anii '60, când Banca Mondială le spune:
"Îndatorati-vă la maxim,
pentru construirea de mari infrastructuri,
pentru a vă putea exporta, pe piata mondială, resursele naturale."
McNamara, care a devenit presedintele Băncii Mondiale, începând din 1968,
a lansat ideea combaterii sărăciei.
Dar, simultan, trebuiau suportate proiecte enorme,
ca barajul Inga, de pe Congo inferior,
proiecte energetice gigantice, ce au majorat datoria tărilor Sudului.
Identificam o tară, de regulă una în curs de dezvoltare,
care avea resurse dorite de corporatii, cum ar fi petrolul
si, apoi, facilitam un împrumut urias pentru acea tară,
de la Banca Mondială sau satelitii ei.
Si, majoritatea celor din tară, credeau că împrumutul îi va ajuta pe săraci,
dar nu era asa.
Majoritatea banilor nu ajungeau niciodată în tară, ci la propriile noastre corporatii,
la Bechtel sau Halliburton, de regulă companii tehnice,
care implicau multe alte companii.
Si făceau averi, prin construirea de mari proiecte de infrastructură,
în acea tară:
uzine energetice, parcuri industriale...
porturi, genul ăla de lucruri.
tările se trezeau cu datorii uriase, imposibil de plătit.
Deci, la acel moment, noi, asasinii economici, ne întorceam si spuneam:
"Nu vă puteti plăti datoriile,
ne datorati multi bani si mari favoruri,
asa că vindeti-vă petrolul foarte ieftin, companiilor noastre petroliere
sau votati cu noi, la următorul vot critic de la ONU
sau trimiteti trupe în sprijinul nostru, undeva în lume."
Lăsati-mă să vă ofer o statistică, pe care v-o explic imediat,
fiindcă, altfel, este de neînteles.
Africa sub sahariană, care este cea mai săracă zonă a lumii,
plăteste 25.000$ pe minut,
creditorilor nordici.
Ei bine, se pot construi multe scoli, multe spitale,
poti crea o multime de locuri de muncă,
dacă folosesti, diferit, 25.000$ pe minut,
proveniti din plata datoriilor.
Deci există această secare de resurse si cred că oamenii nu înteleg,
că, de fapt, Sudul finantează Nordul.
Dacă te uiti la fluxurile de bani, din Nord spre Sud
si, apoi, din Sud în Nord,
ceea ce descoperi, este că Sudul finantează Nordul,
la o valoare aproximativă de 200 miliarde dolari, anual.
Singurul care poate primi împrumut, de la organizatiile internationale,
este doar statul bolivian.
Dar când statul ia un împrumut, ce este prost utilizat,
nu guvernul va trebui să-l plătească,
ci poporul bolivian, plătitorii de impozite.
La un moment dat, orice copil nou născut,
este, deja, purtătorul unei părti importante a acelei datorii.
Imaginati-vă, pentru o tară ca a noastră,
o datorie cumulată de 7 miliarde de dolari
si, cu o populatie de 8 milioane de locuitori,
puteti faceti calculele.
Aproape coincide cu produsul intern brut.
Analizând sărăcia, prin acele trei elemente,
cred că putem să începem să si întelegem,
de ce sărăcia este atât de accentuată,
în tările lumii a treia, din Sud,
fată de tările dezvoltate, din Nord.
În Nord, sărăcia există, majoritar,
fiindcă, resursele, se află în proprietatea unei elite restrânse,
de indivizi si corporatii.
În Sud, este la fel de adevărat,
diviziunea resurselor este la fel de pervertită, de o mică elită,
dar, Sudul, se confruntă cu problema continuă a unui comert dezechilibrat
si cu cea a datoriei.
Sărăcie există în orice tară din lume, nu se poate nega asta,
dar este extremă, în tările care se confruntă cu această problemă triplă,
a comertului, datoriei si detinerea monopolistă a resurselor.
Lumea a treia plăteste 13$, pentru fiecare dolar primit drept împrumut.
La începutul secolului XX,
întreaga lume a treia, era divizată de puterile Nordului.
Cele două războaie mondiale au fortat Nordul,
să creeze noi unelte, pentru stabilizarea noii economii globale.
FMI si Banca Mondială, au fost create în acest sens,
dar s-au refocalizat, rapid, pe lumea a treia,
unde au apărut noi lideri, ce încercau să aducă independentă economică tărilor lor.
Răspunsul a fost rapid si s-au folosit toate căile posibile
- pentru a reduce aceste tări la rolul lor precedent -
cum ar fi împrumuturile Băncii Mondiale si programele structurale ale FMI.
Acestea au condus, ulterior, la criza Americii Latine, a Asiei si a Rusiei
si au aruncat, milioane de oameni, sub limita sărăciei.
Acest nou model economic, initiat de SUA,
a devenit cunoscut ca neoliberalism
si, setul de politici folosit pentru a-l impune,
a devenit Consensul Washington,
ce a fortat, toate economiile, să lase piata să guverneze totul.
Neoliberalismul, este un proiect de transformare profundă, a acestor societăti.
Neoliberalismul, în America Latină, înseamnă restructurarea sectoarelor productive,
înseamnă micsorarea pietei interne,
înseamnă un proces profund de dezindustrializare.
Produce reintegrarea economiei Americii Latine
si un colaps al productiei Americii Latine.
De unde rezultă că, acest proces de reintegrare,
este o caracteristică a imperialismului clasic,
aflat în căutare de materii prime.
Consensul Washington, a fost un set de politici
si a fost un consens între strada a 15-a si a 19-a, din Washington.
Pe strada 15, este trezoreria SUA,
pe 18, este Banca Mondială si pe 19, FMI.
Nu a fost un consens între tările în curs de dezvoltare,
ci un consens al unui grup relativ mic de oameni,
care au anumite intentii.
Si acele intentii, vă aduceti aminte,
corespundeau mandatului lui Reagan, în SUA,
si al lui Thatcher, în Marea Britanie,
intentii foarte conservatoare,
care nu reflectau politici sau teorii economice benefice, asa cum am putea crede.
Exista o viziune politică specifică, asupra economiei.
Consensul Washington, are patru elemente cheie:
înainte de toate, liberalizarea capitalului...
în al doilea rând, liberalizarea comertului,
al treilea, reducerea impozitelor,
pentru stimularea cresterii, mai ales în Africa.
O politică ce nu a condus nicăieri,
dar veniturile din taxe s-au diminuat,
pentru majoritatea tărilor în curs de dezvoltare, în special cele africane.
A patra latură a Consensului Washington,
a fost vânzarea valorilor statale
si, în majoritatea cazurilor, au fost vândute atât de prost,
iar taxele, plătite consultantilor Băncii Mondiale si celor occidentali,
au fost atât de astronomice, că preturile, urmărite de tările în curs de dezvoltare,
pentru ei însisi, au fost minime.
Toate companiile publice,
fie că se ocupau cu investitii agricole
fie erau companii de telefonie publică,
fie companii de drumuri publice
- toate sau aproape toate -
au trebuit să fie privatizate.
Asa că a existat iarăsi oportunitatea, pentru companiile private,
de a exploata bogătii.
Banca Mondială obisnuia să publice si poate o mai face încă,
dar, pe tot parcursul anilor '80 si începutul anilor '90,
publica, anual, o brosură microscopică,
cu lista lungă a companiilor ce fuseseră privatizate,
în tările membre, sub programele de ajustare structurală.
Si, în fiecare an, le număram cu aproximatie,
ca fiind între 1.300 si 1.500 de companii.
Uneori erau cumpărate de elitele locale
si erau adesea cumpărate, mai ales cele mari, de corporatiile noastre transnationale.
Bolivia a devenit cobaiul !
Bolivia a fost, fără îndoială, cobaiul sef, din America de Sud,
pentru aceste politici de privatizare, fundamentalism de piată,
care au condus la problema apei si la toate celelalte, din Bolivia.
Si aceasta este traiectoria istorică, pe care Bolivia a ajuns aici.
În cazul căilor ferate, a liniilor de tren,
ele au dispărut, practic, din momentul în care au fost privatizate.
În partea vestică, nu mai avem deloc căi ferate.
Ele au fost demontate în întregime.
Luna trecută, dacă nu gresesc cumva...
muncitorii au ajuns la 7 luni fără plată.
tara a fost distrusă, drept consecintă a privatizării.
Guvernul bolivian, urmând o decizie si un ordin, ale Băncii Mondiale,
a hotărât să privatizeze apa...
si, pentru a face asta, a demarat următoarele:
mai întâi au emis o lege, privind apa potabilă...
si au dat-o în concesiune pe 40 de ani, corporatiei internationale Bechtel.
Era cam ultimul lucru de privatizat, aici,
fiindcă guvernul privatizase totul, anterior:
căi ferate, linii aeriene, telecomunicatii,
asa că, apa, rămăsese "ultima frontieră"... de traversat.
Actualmente câstig 35,50 pe zi (4,50$).
Plata o primim pe fiecare zi de muncă.
Deci, dacă am de plătit 60 bolivianos (7,50$) numai pentru apă, nu fac fată.
Nu-mi mai rămâne nimic, să cumpăr mâncare si haine pentru familie.
Anumite articole din lege, sustineau că, toate sursele de apă,
dintr-o dată, nu mai apartineau comunitătii sau oamenilor sau cartierelor,
apa apartinea companiei acum.
Brusc, aceste lucruri comune, nu mai erau deloc comune.
Au venit aici si, într-o lună,
au crescut pretul apei cu 50%, în medie, au dublat-o sau chiar mai mult.
Lumea a iesit în stradă si a spus că nu acceptă.
Si s-au confruntat cu gloantele
si cu starea de lege martială.
Nu a afectat doar retelele de apă si fântânile,
ci a fost inclusă si apa de ploaie.
De aceea am chemat, toată lumea, să ni se alăture.
I-am chemat prin portavoce...
si megafoane, de care am putut face rost...
si prin aceste "potutus", pe care le aveam.
"Potutus" atrage mereu cea mai multă atentie,
fiindcă, majoritatea oamenilor, sunt fermieri
si la tară asta folosim, nu portavoce sau altceva.
Războiul apei a fost început de populatia rurală.
A început ca rezultat al agresiunii capitalului international,
agresiunii Băncii Mondiale si a guvernelor noastre neoliberale,
împotriva patrimoniului colectiv al populatiei.
A mai început fiindcă, această privatizare,
este o aberatie în conceptia noastră
si, în special ,în opinia comunitătilor de indigeni si fermieri,
pentru care, apa, este sângele Mamei Pământ (Pachamama).
Acest război ne-a lăsat multe amintiri, tuturor...
fiindcă, în realitate, au existat morti si răniti, în acele momente.
Oamenii erau furiosi...
si era pe viată si pe moarte.
Una sau alta.
Pentru mine, nu însemna doar să-mi las copiii, în această stare...
ci chiar si copiii lor...
fiindcă toti trăim numai cu ajutorul apei.
Aproape 1/3 din populatia lumii, nu are acces la apă curentă disponibilă.
Multe dintre aceste teorii erau eronate,
fiindcă nu conduceau la crestere economică.
Si aceasta sugera, atât o teorie economică gresită,
dar si rolul important al intereselor.
Să luăm cel mai dramatic exemplu, dintre toate, liberalizarea pietei de capital,
deschiderea pietei de capital, pentru capitalurile pe termen scurt.
Nu poti construi o fabrică, pe baza unor bani care intră si ies din tară, peste noapte.
FMI a încercat să-si schimbe carta, în septembrie 1997,
pentru a forta, tările, să liberalizeze pietele de capital.
La acel moment, nu au aveau nici o dovadă, că asta va promova o crestere economică
si erau multe dovezi, de la Banca Mondială sau din alte părti,
că va produce mai multă instabilitate.
Si totusi au procedat astfel, în opinia mea, din cauza influentei Wall Street.
FMI si Banca Mondială,
prin liberalizarea fluxurilor de capital,
au initiat un mediu criminal, complet nou,
în care, capitalul, poate fi schimbat în deduceri din impozite, în toată lumea,
evitând impozitarea.
Si asta se întâmplă, la o scară cu adevărat uimitoare.
Fiindcă, amploarea acestei miscări,
după cele mai recente estimări,
privind volumul capitalurilor externalizate de indivizi bogati,
este de 11,5 trilioane de dolari SUA...
o cifră uluitor de mare.
Si, pentru acei oameni, care vor să abordeze problema sărăciei,
această crestere este o problemă contrariantă,
fiindcă, dacă am fi putut impozita acel capital,
chiar cu un procent modest, de 30% din venit...
am fi putut aduna cel putin 250 de miliarde de dolari, anual,
ca venit suplimentar din impozite, pe plan mondial,
care ar fi putut fi folosit, pentru tot felul de actiuni benefice,
dar mai ales pentru telul mileniului, de a eradica sărăcia.
Banca Mondială si FMI, solicită mărirea impozitului indirect,
plătit, în principal, de săraci,
impun ca, săracii, să plătească pentru a putea fi educati,
pentru a putea primi asistentă medicală.
Rezultatul este privatizarea sistemului de sănătate si a învătământului.
Rezultatul este că, în multe tări africane,
cineva ajunge la spital, într-o situatie de urgentă
si stă în sala de asteptare,
până când, familia, strânge suficienti bani,
pentru a plăti sala de operatii.
Si, unu din trei sau unu din patru,
mor fiindcă nu au primit tratament corespunzător.
Sistemul medical, în care oamenii primeau medicamente gratis,
acum trebuie plătit.
Chiar de unde provin eu însumi,
văd oameni ce nu pot merge la spital.
Mor din boli simple, ca malaria,
fiindcă nu-si pot permite să plătească,
mica taxă solicitată de functionarea spitalelor.
Acestea erau conduse de guvern...
dar, Banca Mondială, a insistat că cheltuielile de sănătate sunt prea mari
si că, guvernul, trebuie să-si reducă cheltuielile
si, reducerea cheltuielilor, înseamnă ignorarea majoritătii oamenilor.
Si asta s-a întâmplat, cu multi oameni din Kenya,
care nu au acces la sistemul medical
si nu au acces la educatie.
Suntem 3 copii.
Eu sunt Joseph.
Ea e sora mea, Hellen, dar este infirmă
si pe celălalt frate îl cheamă Jos si este tot infirm.
Deci, dintre noi trei, doar eu sunt singura persoană care poate munci.
Nu sunt la scoală, fiindcă ar trebui să plătesc 4.000 (64$), pentru taxe de examen
si 10.000 (160$) taxe scolare
si mama mea câstigă doar 3.000 (48$),
asa că sunt încă acasă, fiindcă nu am banii necesari.
Vă pot spune că, viata în mahala, este foarte grea.
Uneori ne culcăm chiar flămânzi, acum.
Putinul pe care-l avem, trebuie să-l împărtim între noi.
Unii oameni mănâncă trei mese pe zi,
iar noi abia ne permitem o masă în zi.
Si, de asemenea, când mergem la scoală, întâlnim diferiti oameni
si există discriminare acolo,
fiindcă nu esti din aceeasi clasă socială, cu ceilalti elevi.
Mă simt defavorizat, fiindcă vezi lucrurile pe care le au ei,
comparativ cu ce ai tu.
Pur si simplu râd de tine, fiindcă esti doar un locuitor din mahala.
De exemplu, când cineva e bolnav, chiar dacă merge la spital,
este foarte dificil să cumpere medicamentele.
Asa că mai bine stai acasă si iei câteva pastile de la magazin,
pentru 100 de silingi (1,50$)
si nu-ti poti permite să mergi la spital.
Joseph si familia sa, locuiesc într-o colibă de 1,4 mp, care costă 1/3 din venitul mamei.
În 1970, 434 milioane de oameni sufereau de malnutritie.
Astăzi sunt 854 de milioane.
Marea ironie actuală, este că, tările dezvoltate ale lumii,
vorbesc despre comert liber, de parcă asta ar fi solutia sărăciei din lume.
Majoritatea istoriei ultimelor două secole,
a constat în efortul, tărilor, de a deveni independente economic,
pentru ca ele să poată produce bunuri manufacturate.
Economia asiatică, s-a dezvoltat recent, în mare parte,
din cauza capabilitătilor est asiatice, as putea spune,
dezvoltate prin protejarea economiei
si, o dată ce s-au dezvoltat, până la un nivel comparabil cu al economiei mondiale,
au renuntat la protectie.
Acum, fiindcă SUA si puterile europene,
au împiedicat, tările lumii a treia, să facă asta,
au impus, de fapt, taxe de protectie a importurilor produselor finite,
din tările lumii a treia
si, de fapt, nu practică comertul liber,
ci este doar o cale, de a tine, tările lumii a treia, la locul lor
si de a le împiedica să se dezvolte.
În unele tări...
liberalizarea rapidă a comertului...
a însemnat că...
producătorii de grâu, trebuiau să concureze cu grâul puternic subventionat...
scăzând preturile cu 50%, ca rezultat al acelei competitii.
Si la zahăr si la orice altă marfă, despre care am putea vorbi,
liberalizarea pietei,
a deschis, piata, agriculturii puternic subventionate,
cu preturi reduse,
falimentând fermierii
sau, pentru a nu da faliment, trebuiau să aibă venituri mult mai mici.
Un alt exemplu, este proprietatea intelectuală.
Regimul proprietătii intelectuale,
a făcut, accesul la medicamente vitale, mult mai dificil,
pentru tările sărace, fiind, în esentă, o condamnare la moarte...
pentru mii de oameni.
Acesti oameni, pe care-i vedeti aici, sunt păstori...
si agricultori.
Depind, total, de cresterea animalelor.
Ei cultivă porumb.
Acum, totul s-a dus.
Începând din anul 2003,
ni s-a spus că, guvernul, va veni să investească aici.
În locul guvernului,
a apărut o companie unică.
Este o companie din SUA...
din Edmond, Oklahoma, SUA,
care se numeste Dominion Group of Companies.
Această companie investeste aici.
Colaborează cu guvernul kenyan, pentru a investi aici.
Când Dominion a venit aici, nu ne-a întrebat absolut nimic...
muncitorii lor venind la fermele noastre, pentru a face inspectii...
si chiar pentru a ne defrisa terenurile.
Si, Dominion, a început construirea unui baraj.
Deversările ne-au inundat casele...
si mai ales terenurile principale, pe care le foloseam pentru agricultură.
Am fost aruncată afară de pe pământul meu, de Dominion,
când au blocat cursul râului Yala, care a inundat totul.
Casa mea a ajuns sub apă...
si a trebuit s-o părăsesc si să-mi construiesc alta.
Am avut porumb aici si alte recolte...
dar apa a luat totul.
În mod normal, aveam recolte frumoase.
Dar acum, totul a putrezit.
Aceasta companie, face stropiri aeriene.
Acum avioanele fac un viraj în formă de U,
chiar deasupra caselor noastre.
Si, aceste stropiri, se fac mai ales când lumea este la muncă...
de două ori pe săptămână.
Asta ne-a afectat foarte tare.
Si dacă te duci la centrele de sănătate publică,
un mare număr de copii, au fost raportati, morti.
Mă simt foarte rău, fiindcă am avut un atac de malarie...
din cauza tuturor tântarilor, pe care-i avem acum.
Avem chiar si cazuri de febră tifoidă si diaree.
Chiar si animalele mele, au murit, toate, din cauza inundatiei.
Mi-am pierdut toate sperantele.
Si este chiar un ghinion, că ceea ce Dominion produce aici...
legumele pe care le produce,
nu ne sunt vândute nouă.
Sunt transportate în America.
Sunt duse înapoi în America.
Asa că noi, localnicii,
desi pământul e al nostru, nu obtinem nimic de pe el.
Doar guvernul american câstigă
si, poate, unii oficiali guvernamentali corupti.
Asa că suntem supusi, acum, unei vieti de sclav,
pe pământurile noastre strămosesti.
Si nu avem de gând, să părăsim aceste pământuri.
Este pământul nostru strămosesc
si, orice ar fi, nu vom părăsi acest pământ.
Neoliberalismul, a reusit să falimenteze multe dintre economiile Sudului
ceea ce a permis preluarea de către capitalul international.
Aceasta s-a făcut, prin impunerea unei noi forme de violentă structurală,
care s-a folosit vreme de decenii, pentru a mentine, aceste tări,
într-o stare de subdezvoltare.
Această violentă, a fost aplicată de dictatorii Sudului
si aparatele lor represive,
care au provocat, într-un final, violente sociale,
nespecifice economiilor pietei libere.
Agentii speciali si asasinii economici, s-au născut
si au devenit mijloacele noi, mai putin vizibile,
pentru a mentine, un asemenea control, asupra resurselor globului.
Dacă nu ne plăcea, ce făcea liderul ales democratic, al altei tări,
de exemplu dacă se opunea exploatării petrolului tării sale,
cineva, care arăta ca mine,
intra în biroul acelui presedinte
- am făcut si eu asta o dată -
intra în birou si spunea:
"As vrea doar să vă reamintesc, că vă pot face, pe dvs. si familia, foarte bogati...
dacă jucati jocul meu sau al nostru.
Sau pot aranja să fii aruncat afară din birou sau asasinat,
dacă decizi să-ti îndeplinesti promisiunile din campanie."
Si, de regulă, se vorbea mai subtil, fiindcă se putea înregistra convorbirea.
Dar întelegeau mesajul, fiindcă, fiecare presedinte, stia ce se întâmplase:
cu Arbenz din Guatemala
sau Allende din Chile
sau Roldos din Ecuador sau Lumumba din Congo
si Torrijos s.a.m.d.
Lista este foarte lungă, cu presedinti pe care i-am doborât sau asasinat.
Nu există dubii si toti stiu asta.
Asa că am perpetuat sistemul în care, dintr-un buzunar,
ofeream câteva milioane de dolari... coruptie.
Sau, din acest buzunar, scoteam mijloace subversive,
sacali, care să răstoarne guvernul sau să asasineze presedintele.
Si asta s-a întâmplat de nenumărate ori.
De obicei, asasinii economici, au succes, asa că nu trebuiesc trimisi sacalii,
dar, în acele ocazii, în care nu aveam succes
- asa cum am esuat eu cu Omar Torrijos, în Panama si Jaime Roldos, în Ecuador -
au fost trimisi sacalii, care i-au asasinat pe acesti oameni.
De fapt, CIA, a fost armata privată a presedintelui,
fiind folositi pentru interventii foarte dubioase,
practic dezastruoase, de fiecare dată,
în tările altor oameni,
începând cu răsturnarea guvernului iranian, din 1953,
în favoarea British Petroleum.
Am declarat că, prim-ministrul ales al Iranului, Mohammad Mosaddegh
era un comunist - dar, Papa, ar fi fost un candidat mai bun.
El doar încerca să reobtină ceva control, asupra petrolului iranian.
Britanicii îl doreau doborât
si au vorbit cu Eisenhower, să le facă treaba murdară.
Am făcut acelasi lucru în Irak, contra lui Qasim,
care a fost un presedinte foarte popular al Irakului,
care a decis că, mai mult din profiturile obtinute din petrolul irakian,
trebuie să ajungă la poporul irakian, nu la companiile străine.
Asa că am decis, că trebuie asasinat.
Am trimis o echipă de asasini, la începutul anilor '60.
Era condusă de un tânăr, pe atunci, care a esuat si chiar a fost rănit
si a trebuit să fugă din tară - era Saddam Hussein.
El era asasinul nostru plătit.
A esuat, asa că, CIA, a actionat indirect,
determinând executarea publică a lui Qasim, la televiziunea irakiană,
punând, familia lui Saddam, la putere.
Nu există nici un dubiu
că, în decursul anilor, guvernul si-a folosit aparatul imperialist,
în scopuri economice,
în favoarea firmelor americane.
Poate cel mai bun exemplu, este United Fruit Company, în America Centrală,
care a contribuit, activ, la răsturnarea guvernului din Guatemala, în 1954,
prin mijloace extrem de brutale,
împotriva unei tări mici si fără apărare,
conducând, în timp, la război civil si represiuni ale politiei.
Cel putin 200.000 de civili guatemalezi, si-au pierdut vietile.
Totul s-a făcut fiindcă...
United Fruit Company, s-a opus unei reforme funciare modeste.
S-a continuat cu interventia CIA, contra lui Allende,
pentru a aduce la putere, poate cel mai odios dictator militar al războiului rece,
generalul Pinochet.
Aici, interesele primordiale erau ale companiei IT&T.
IT&T s-a implicat puternic,
împreună cu CIA,
în finantarea si plănuirea loviturii de stat, contra lui Salvador Allende.
S-a implicat, de asemenea, în egală măsură...
în interesele miniere din Chile,
ale marilor firme corporatiste,
unul dintre lucrurile pe care, puterea imperialistă americană,
l-a folosit multă vreme, în America Latină,
pentru a proteja interesele industriilor extractive,
în tări foarte sărace, ca Bolivia s.a.m.d.
În foarte putine ocazii,
când, nici asasinii economici si nici sacalii, nu au avut succes,
atunci si numai atunci, trimitem armata.
Si asta s-a întâmplat în Irak,
unde, asasinii economici, nu l-au putut convinge pe Saddam Hussein,
sacalii nu l-au putut asasina, fiindcă avea gărzi foarte loiale
si avea dubluri, deci era foarte greu de eliminat.
Asa că am trimis armata.
Irak reprezintă ocazia, pe care eu o numesc neoliberalism militar.
Reprezintă o încercare de a impune,
proiectul neoliberal american,
ce s-a încercat, anterior, a fi asigurat
prin mijloace hegemonice militare.
Este ca si cum SUA foloseste...
"diplomatia clasică", de la finalul sec. XIX, a tunurilor,
pentru a doborî portile pietelor,
pentru a-si impune planurile.
Deci, asa o văd eu si nu gresesc,
fiindcă numai astfel si-au atins scopurile.
Reducerea la jumătate a sărăciei globale, ar costa 20 miliarde $,
mai putin de 4%, din bugetul militar al SUA.
De zeci de ani, reducerea sărăciei si programele de dezvoltare,
au esuat să se confrunte cu diferite aspecte ale puterii
si cu violenta structurală, ce afectează mai mult de două treimi din lume,
în circumstante extreme.
Modelul nostru economic ales,
a creat o situatie globală,
în care, astăzi, mai putin de 25% din populatia lumii,
foloseste mai mult de 80% din resursele planetei,
în timp ce crează 70% din poluarea sa.
Înainte ca, marile corporatii, să comaseze uriasele lor mase de teren,
nu a fost prea greu să se ocupe de minerale, mineritul nefiind prea dificil.
Marilor corporatii, li s-au oferit cele mai productive zone pentru minerit.
Deci, dacă nu ar fi venit ei aici,
atunci oamenii s-ar mai fi ocupat de minerit, încă
si situatia, cred eu, ar fi fost cu totul diferită acum.
Am început aici, în 1998.
Apoi, m-am îmbolnăvit si sotia mea s-a îmbolnăvit si a murit.
La început, aveam 20 de oameni, ce lucrau pentru mine.
Fiindcă nu aveam bani să-i întretin, să-i hrănesc...
au plecat la alte mine.
Multinationalele, nu ne lasă să supravietuim.
Sunt puternic mecanizati si au posibilităti pe care noi nu le avem.
Li s-au dat zone uriase de teren productiv, de către guvern,
în timp ce, nouă, ne-a rămas numai terenul neproductiv.
În plus, filoanele subterane de aici se întrepătrund,
asa că, atunci când se întâmplă ca, un miner mic, să lucreze pe acelasi filon,
cu marile companii, riscă să fie împuscat.
Când Banca Mondială si FMI, chiar au exercitat presiuni,
asupra tărilor în curs de dezvoltare,
au venit cu conditii: "Trebuie să faceti asta sau aia, ca să vă ajutăm".
"Trebuie să le permiteti, investitorilor, să vină să vă ajute, creând locuri de muncă."
Si de fapt nu crează slujbe pentru localnici, deci asta este problema.
Ce încearcă ei să facă, este de a ne demoraliza...
de a ne elimina complet, din sectorul minier.
Terenurile lor miniere, de acum, apartin localnicilor, de fapt.
Asa că, atunci când iei ceva, cuiva, îl lasi fără nimic,
asta însemnând că, oamenii de aici, au fost adusi la sapă de lemn,
complet...
prin sosirea marilor companii, aici.
O multime de bani au fost "sifonati" din tară, prin acest comert.
Asa că, banii ce ar fi fost folositi pentru localnici, altminteri,
au fost "sifonati" în unele tări străine.
În Africa, în anii '90, numărul oamenilor ce trăiesc cu mai putin de 1$ pe zi,
a crescut de la 273 la 328 de milioane.
Ce mi se pare foarte deranjant, în toate acestea,
este existenta unei prezumtii implicite,
desi nu este enuntată sau mentionată mereu,
că, genul de dezvoltare care are loc,
va conduce la sacrificarea anumitor oameni.
Deci este o ipoteză extrem de periculoasă
si vedem întâmplându-se, de fapt, în realitate,
că multi oameni vor trebui să sufere,
multi oameni vor rămâne, fortat, fără terenuri sau case, unii vor trebui să moară,
fiindcă folosim un anume model economic.
Si ne vom ocupa cândva si de acei oameni, de va fi cazul.
Cred că, întregul concept teoretic economic, de reducere a taxelor,
întregul concept al cresterii, de dragul cresterii,
sunt aplicate pe viu si este foarte deranjant,
fiindcă avem dovezi, din toată lumea
- fie că analizezi America Latină sau Africa sau Asia -
că, aceste politici, nu au functionat.
Cum este posibil să explici paradoxul sărăciei,
cum se poate ca, în tări care se îmbogătesc,
să fie mult mai multi săraci, ca înainte.
Pe scurt, cum am putea explica, de ce, acest model economic,
nu functionează si nu transferă venituri, de la bogati la săraci.
Există o cantitate limitată de resurse naturale, în lume
si proprietarii resurselor
- teren, aer, apă s.a.m.d. -
sunt capabili să ceară preturi tot mai mari pentru ele,
pe măsura dezvoltării economiei.
Pentru a putea întelege asta, cred că va fi util un exemplu fictiv:
ce s-ar întâmpla, dacă am trăi într-o societate,
în care ar exista o singură oază, în care s-ar afla toată apa,
la care ar trebui să apeleze toată lumea.
Dacă, o singură persoană, ar fi proprietara acelei surse de apă,
a acelei oaze...
toti am fi fortati să plătim,
cât de multi bani ne-am putea permite, pentru acea apă.
Să ne mai imaginăm că, dacă ati trăi în acea societate
si ar trebui să plătiti sume uriase, pentru o anume resursă,
care ar trebui, de fapt, să apartină tuturor, fiindcă este naturală
si nu există un motiv ca, o singură persoană, să o stăpânească,
după o vreme sau poate foarte repede, veti începe să aveti resentimente puternice
si veti începe să discutati cu amicii vostri:
"Ce ar trebui să facem ?"
Si vă puteti imagina, că vor apărea si manifestări violente,
oamenii vor încerca să-i doboare pe acei proprietari si să le ia acea resursă.
Dacă le iei resursele, lor ce le-a mai rămas ?
Si cu trecerea timpului, acea resursă nu mai are mare valoare
- cum nimănui nu-i prea mai pasă de aur, în prezent,
aur, care a fost principala tintă a conchistadorilor -
dar actual, aceleasi tări au petrol.
Asa că le-am luat tot aurul, le-am distrus cultura
si acum contează petrolul, asa că-l luăm si pe acela
sau gazul metan sau apa sau orice altceva.
Si, da, este perpetuat acest teribil sistem al sărăciei,
un sistem al disperării si mâniei.
Terorismul este conectat direct, de politicile noastre privind resursele.
În unele dintre aceste tări,
guvernele sunt corupte si dictatoriale si sunt sustinute de occident,
fiindcă noi credem, că aceasta este metoda de a ne proteja accesul la resurse.
Iar, populatia, asociază dictatorul cu occidentul.
Este interesant că, tările cu cea mai inechitabilă distributie a veniturilor,
sunt cele mai violente.
Există o corelatie infimă, între sărăcia absolută si criminalitate,
dar există una puternică, între distributia inechitabilă a veniturilor si criminalitate.
Deci analizând cele mai sărace societăti, nu sunt deloc cele mai violente,
ci, acele tări, care au cele mai mari discrepante între venituri,
sunt cele mai violente.
Doi dintre fii mei, au fost ucisi în acest cartier.
Unul a fost ucis vineri, acum opt zile.
Sunt foarte mâhnită, acum si ăsta e doar începutul.
Locuiesc, în acest cartier, de atât de multă vreme,
crescându-mi singură copiii...
spălând, călcând si gătind plăcinte pentru altii,
tot ce am putut face, ca să-mi trimit copiii la scoală.
Cel care a fost ucis, tocmai absolvise facultatea.
Fiul meu...
Mi l-au luat vineri, vinerea trecută.
"DE VÂNZARE"
Si el era speranta mea de viitor, să pot pleca de aici.
Întelegeti ?
Nu locuia cu mine, locuia singur...
dar mereu m-a ajutat si nu m-ar fi abandonat, niciodată.
Întotdeauna am fost bolnavă si am fost mereu flămândă în viată,
să-mi pot trimite copiii la studii.
Mereu am vrut ca ei să învete.
"LUPTAtI PENTRU VIAtĂ"
Din miliardul de oameni, care trăiesc cu mai putin de 1$ pe zi,
162 de milioane, trăiesc cu mai putin de 50 de centi pe zi.
Nu este posibilă eliminarea sărăciei din lume,
decât dacă, săracii însisi, vor zice:
"Insistăm pentru dreptate, nu pentru filantropie !"
Un exemplu al acestei dreptăti, ar fi stergerea datoriei internationale.
Al doilea element, ar fi schimbarea modului de impozitare, în toate tările lumii.
În prezent, majoritatea impozitelor cad pe săraci, sub forma taxelor pe consum
si a impozitelor pe venit.
Dacă trebuie făcută dreptate,
majoritatea impozitelor, ar trebui să cadă pe proprietate
si nu pe venituri, nu pe oameni.
Al treilea: săracii, ar trebui să solicite reforma agrară,
reforma funciară, prin returnarea terenului celor ce-l muncesc, de fapt,
în locul câtorva proprietari de terenuri.
Al patrulea, ar fi încetarea privatizării resurselor naturale.
Vedem în Bolivia că este posibil,
când bolivienii si-au luat apa înapoi, de fapt,
care fusese dată lui Bechtel
si i-au dat afară din tară si bolivienii sunt, iarăsi, proprietarii acelei ape.
Ceea ce este prezentat, ca un viitor posibil, pentru tările sudice...
este o fictiune...
si, această fictiune, împiedică oamenii să accepte...
că, alocarea resurselor, de către o anume parte a planetei,
care foloseste, din aceste resurse, mai mult decât i se cuvine...
face imposibil ca, nivelul de trai al majoritătii populatiei,
să atingă un nivel decent.
Cât timp te poti debarasa de irakieni, ucigându-i,
în loc să cresti pretul benzinei,
si-i poti face să plătească, pe cei din Bangladesh sau pe săracii din orient,
în loc ca tu să conduci mai putin sau să iei metroul sau autobuzul sau să mergi pe jos,
societatea este conectată de acea solutie,
iar săracii sau oamenii fără protectie,
sau nenorocosii din prima linie,
vor fi cei care vor plăti primii acel pret.
Foametea este o solutie eficientă de piată, fiindcă reduce cererea.
Deci asta vom avea, dacă rămânem la mâna pietei.
Nu există suficientă mâncare si unii vor muri
si asta reduce cererea si piata este echilibrată.
Este o solutie eficientă de piată.
Deci, dacă vrem să evităm astfel de solutii radicale, trebuie să găsim metode...
să redistribuim si să împărtim ceea ce avem
si să le dăm mai mult, altora, începând să consumăm, noi, mai putin,
ca să fie îndeajuns tuturor.
Resursele naturii ne-au fost date tuturor
si totusi, o mână de oameni si corporatii, le controlează,
companiile petroliere, fiind un exemplu concret, familiar oricui.
Dacă le putem permite, tuturor, să beneficieze de acele resurse,
putem elimina sărăcia.
Si, modul de a o face, este prin restaurarea ideii de proprietate comună.
Asta înseamnă că, valorile obtinute actual, din acele resurse,
care sunt acum privatizate, în mâinile actionarilor corporatiilor
- ai companiilor petroliere sau ai altor companii miniere
sau ai sindicatelor imobiliare s.a.m.d. -
în loc să fie privatizate, ar trebui împărtite tuturor.
Asta înseamnă, în principiu, proprietate comună.
Sunt tatăl a cinci copii si, de fapt, trăim în sărăcie...
dar nu stim, cum am putea scăpa din asta.
Am sase copii, trei băieti si trei fete.
Asa că muncesc atât de greu, pentru ca ei să nu se culce flămânzi.
Poti face între 3.000 (47$) si 5.000 (79$), în două săptămâni...
depinzând de capacitatea ta de muncă.
Actual, în Kenya...
ori de câte ori cineva lucrează, la culesul frunzelor de ceai...
nu poate munci decât vreme de câteva luni...
pe an.
Pe an, are 3 sau 4 luni de muncă, în cel mai bun caz.
Când nu plouă, nu avem suficientă mâncare.
Asa că mergi la magazin si iei pe datorie, până vin ploile.
De aceea suntem atât de îndatorati, deoarece, când vin ploile,
trebuie să dai, rapid, înapoi acei bani,
ca să-ti mai poti cumpăra ceva de mâncare.
Uneori suntem înfometati...
chiar suntem flămânzi.
Stomacurile noastre sunt foarte mici...
fiindcă nu avem mâncare în fiecare zi.
Asa că, stomacurile noastre, sunt foarte mici.
Se împlinesc 20 de ani, de când tot sufăr.
Grace si colegii ei, muncesc 5 luni pe an, în medie, pentru un salariu lunar de 100$.
Sistemul economic ales de noi, a fost mereu si încă mai este, finantat de săraci.
Au făcut asta, mai întâi, renuntând la teren
si la accesul lor la resurse naturale,
apoi prin finantarea expansiunii sale, prin plata datoriilor,
comert necinstit si impozite nedrepte, pe munca lor si pe consum.
Suplimentar, fortând săracii să plătească exagerat,
pentru energie, hrană si alte necesităti de bază,
Nordul, s-a asigurat că, sărăcia, se va adânci
si, inechitătile, se vor accentua.
Cresterea preturilor alimentare, va arunca încă 100 de milioane de oameni,
într-o sărăcie extremă.
Este vorba de eliminarea atât a cresterii cât si a subdezvoltării.
Înseamnă evident că, descresterea noastră,
constă în reducerea presiunii, exercitate de modul nostru de viată, asupra ecosistemului
si, premisa obligatorie, este să li se ofere, mai mult, celor subdezvoltati.
Fiindcă, actualmente, dacă ar trebui să trăim ca americanii, ne-ar trebui 6 planete,
dar dacă, toti, ar trăi ca cei din Burkina Faso,
atunci ne-ar ajunge o zecime de planetă.
Pentru ca, cei din Burkina, să poată consuma o cotă durabilă ecologic,
trebuie să consumăm, noi, mai putin, fiindcă deja consumăm cu 30%,
peste capacitatea de regenerare a biosferei.
Ca atare, descresterea noastră, este o conditie necesară,
pentru ca ei să-si rezolve problemele si să obtină o cotă mai mare de resurse.
Ne vom trezi fie cu totii, fie deloc.
Si cei care cred, că lucrurile decurg bine, fiindcă au destulă hrană si apă, în casă...
si că au reusit... se însală amarnic.
Este o stare temporară si nesigură.
Când, atât de multi oameni, nu au apă de băut,
stabilitatea sistemului este fragilă.
Stabilitatea oricărei persoane, din tara dvs. sau a mea...
poate garanta continuarea bunăstării, doar dacă este garantată si pentru ceilalti.
De fapt, descresterea, înseamnă o reducere a amprentei ecologice,
reducerea dependentelor toxice,
deci reducerea zilei de muncă si descoperirea altor dimensiuni vitale,
reducerea deseurilor si a gunoaielor, etc.
Dacă vrem să fim chiar rigurosi, ar trebui să vorbim de a-crestere,
asa cum spunem a-teism,
fiindcă înseamnă, de fapt, iesirea din religia cresterii economice
si regândirea organizării noastre sociale.
Spun adesea că, a-cresterea, nu este doar o alternativă,
ci este o matrice de alternative.
Este iesirea din totalitarismul economic,
pentru a redeschide viziunea asupra unei istorii multiple,
în care, fiecare grup uman si societate, îsi va defini propria civilizatie,
propria sa cultură, propriile sale valori,
regăsindu-le sau reinventându-le.
Stiu că, fiica mea, care are 24 de ani si copilul ei,
nu vor beneficia de o lume stabilă, durabilă si sănătoasă,
decât dacă, orice copil, născut în Etiopia, în Indonezia, în Bolivia,
are aceleasi sanse.
Suntem o comunitate foarte mică.
16.000 de copii, mor zilnic, de foame sau boli provocate de malnutritie.
Traducere si sincronizare: Marian Matei http://antiiluzii.blogspot.com/